СТРАННАТА ЛЮБОВ НА МАРТА АЙВЪРС
Е. П. АЙВЪРС
АЙВЪРСТАУН - 1928
Затвори вратата, бързо.
Страх ли те е от мълнии?
Не, харесват ми.
- Това е добре, защото ще има още.
Донесох ти храна.
И за котето.
- Открадна ли я?
Не, купих.
И ако ни хванат, не си измисляй, че съм го направил.
И без това си взех белята.
С теб и твоето коте.
Искаш ли да се върна, Сам?
Млъквай и яж.
- Те търсят ли ме?
Леля ти накара всички ченгета
да надничат през ключалките.
Нали няма да ме намерят?
- Ти вечно към мен хукваш.
Нямам към кого другиго, Сам.
- Циркът си заминава довечера.
Керванът им ще мине оттук.
Щом наближи, просто ме последвай.
Тичаш с всички сили и като се хванеш, дръж се здраво.
Не се тревожи за мен, Сам.
Тихо!
Ето ги.
Е, хлапета.
Пипнах ви, освен ако не летите.
Добре, Марта. Да вървим.
Няма да го хванете! Няма да го хванете!
Не така грубо, глупако!
Е, госпожице.
Ще ви отведем у дома при леля ви.
Г-н О'Нийл желае да ви види, мадам.
- Нека влезе.
Г-жа Айвърс ще ви приеме.
Добър вечер, г-жо Айвърс.
- Добър вечер.
Добър вечер, г-жо Айвърс.
- Имам добра новина. Марта...
Каква е?
- Намерили са Марта.
Знам.
Ами, всъщност благодарение на Уолтър намериха Марта.
Той каза на полицията къде ходят с онова момче, Сам Мастърсън.
Нали така, Уолтър?
- Да, татко.
Момчето ще бъде възнаградено.
Той е добро момче и е много умен.
Ако можех да си го позволя, щях...
- Да го пратите в Харвард.
Може би съм го споменавал вече.
- Много пъти.
Да, мадам?
- Заведи момчето в кухнята, Линч.
Дай му сладолед.
Може и парче кекс също.
Вървете.
Благодари на г-жа Айвърс, Уолтър.
- Благодаря ви, г-жо Айвърс.
Загубихте ученичката си, г-н О'Нийл.
Изпращам я извън града.
Знам защо предложихте да се грижите за Марта.
Знам защо карахте Уолтър да си учи уроците с нея.
Знам защо искате той да живее тук.
Стипендия за Уолтър, затова.
Но аз не съм фондация, г-н О'Нийл.
Все ми е едно дали Уолтър ще кара камион или отива в Харвард.
Може да е по-щастлив като шофьор.
Очакват ви, госпожице.
Един момент, госпожице.
- Казва се Лъндийн.
Кажете на г-жа Айвърс,
че детектива, който я откри, се казва Лъндийн.
Ще й предам.
Да го взема, госпожице.
- Не.
Все пак да го взема, госпожице.
Знаете отношението й към котките.
Ще го занеса в стаята ви.
Леля ви ви очаква.
Приближи се, Марта.
По-близо, Марта.
Погледни ме.
Нямаш вид да съжаляваш особено.
О, не. Съжалявам,
че ме хванаха.
Каквото и да направиш, няма да се разплача.
Вече за четвърти път опитваш да избягаш.
Всеки път те връщат.
Колкото и далеч да отидеш, все те връщат тук.
- Ти не притежаваш целия свят.
Достатъчно, за да е сигурно, че винаги ще те връщат тук.
Разбираш ли го?
Леля ви не заслужава такова отношение, Марта.
Малко жени биха били толкова търпеливи и добри.
И малко момиченца биха били така неблагодарни.
Кога ще разбереш, че правя всичко това за теб?
Че се опитвам да сваля от теб мръсотията. Да те направя отново една Айвърс.
- Името ми е Смит. Също като баща ми.
Името ти е Айвърс.
Официално ти го смених.
Не ме интересува.
- Казваш се Айвърс, както майка ти,
преди да направи глупостта да се омъжи...
Млъкни! Млъкни! - Как смееш?
Още си цапната в устата като него.
Не ти позволявам да говориш така.
- Баща ти беше никой, прост работник.
Най-доброто, което направи за теб, бе да умре.
Ще те убия! Ще те убия!
- Марта, престани! Стига!
Всичко е наред, г-н О'Нийл.
Качи се в стаята си и си облечи сухи дрехи.
След вечеря искам да поговорим.
Късно става. Отивам за сина ми. Лека нощ.
Остани. Ядосана съм.
Имам нужда да поговоря с някого.
- Да, г-жо Айвърс.
Линч ми каза да взема Бъндълс.
Реших, че е гладен, затова взех и млякото.
Тя мрази котки.
Мрази всичко, което аз обичам.
Един полицай идва тази сутрин у дома.
Пита ме дали знам къде може да си отишла.
Татко каза, че съм длъжен да им кажа.
Баща ти.
- Нищо не им казах.
Каквото и да е казал баща ми на леля ти, аз нищо не съм казал.
Студено ми е. Трябва да се преоблека.
Ще оставя вратата отворена, за да те чувам.
Баща ми казва, че си неразумна.
Казва, че един ден ще имаш всичко на този свят.
Казва, че ако ние имахме
само част от това, което ще имаш ти,
можех да отида в Харвард.
- Къде да отидеш?
Можех да отида в Харвард!
Светлините! Какво стана с тях?
- Угаснаха. Май са угаснали в цялата къща.
- На масата има свещи и кибрит.
Стой там. Аз ще ги взема.
Как мислите, да отида ли да видя дали Марта е добре?
Марта навсякъде ще е добре.
Твой ред е.
Страх ме е от светкавици и гръм.
Дръпни пердетата! Ще се преоблека.
Марта!
Звук да си издал или ще ти разбия носа.
- Нищо няма да кажа.
Марта!
Марта ще потвърди, че няма нищо да кажа.
What happens?
Сам.
Нали ти казах, Уолтър, че никога няма да го хванат.
Сам, закопчей ме.
- Дойдох да се сбогуваме.
Размислих, Марта. По-добре е да останеш тук.
Няма да остана! Мразя я!
- Трябва само да бъдеш хитра с нея.
Идвам с теб.
- Виж какво, чуй ме! - Няма да те слушам.
- Късно е. Трябва да тръгвам.
Пусни го, Марта.
Хванат ли го тук, ще го пратят в изправително.
Г-жа Айвърс го каза.
- Първо ще трябва да ме хванат.
Добре, Сам,
ако не ме вземеш, тръгвам без теб.
Ще замина сама.
- Добре. Тогава да вървим.
Ще изтичам до горе. Искам да си взема някои неща.
Сам. Бързо, Сам.
Сам, ами Бъндълс. Остана долу.
Сам, леля ми. - Аз ще го взема.
Ела, пис, пис, пис.
Сам, взе ли го? Хвана ли го, Сам?
Побързай, Сам, иначе ще ни спипа старата вещица.
Мъртва е.
Ние бяхме горе.
Чухме шум и слязохме тук.
Зърнахме един мъж, едър мъж.
Тъкмо излизаше.
През входната врата. Виждате ли, отворена е.
Тя лежеше тук.
А това... Това също лежеше тук.
Аз го вдигнах.
Не беше ли така, Уолтър?
Така ли беше, Уолтър?
Да, татко, така беше.
Остави го долу.
Сложи го точно където си го намерила.
Двамата по-добре се качете горе.
Аз ще се обадя в полицията.
Няма да се измъкнеш от това.
- Баща ти ми вярва.
Не знам. Не съм сигурен.
- Дръж си устата затворена.
Ами Сам? Той какво?
Той беше в къщата. Видя го.
Сам никога няма да каже.
- Ще каже. Уплашен е.
Затова избяга.
- Сам никога няма да каже.
Сам е уплашен. И се измъкна. А аз не. Аз останах.
Не се е измъкнал. Не и Сам. Не и Сам!
Искам да говоря с вас двамата.
Седнете.
Сега, като дойде полицията,
ще им кажете точно каквото казахте на мен.
Разбираш ли, Марта?
- Да, г-н О'Нийл.
Ти също, нали, Уолтър?
- Да, татко.
Горкото дете.
Сега оставаш сам-самичка на света.
Само Уолтър и аз ти оставаме.
Но не се бой.
Ние с Уолтър винаги ще бъдем до теб.
Никога няма да те изоставим.
Благодаря ви, г-н О'Нийл.
АЙВЪРСТАУН - 1946
"...състезание на Феър Граундс миналата седмица."
"На препятствия изглежда фаворит ще е Чеснът Кинг."
Тоя не знае за какво говори.
Чеснът Кинг е жалка работа.
Той губеше състезания и с понита преди години в Тихуана.
ДОБРЕ ДОШЛИ В АЙВЪРСТАУН
Я, виж ти!
Какво мислиш?
Как ти се струва това, моряко?
Напускаш едно място като дете, преди 17-18 години
и съвсем го забравяш.
После, най-неочаквано както си караш,
и хоп! Изниква твоя град и те блъсва право в лицето.
Край на пътуването, моряко. Хайде, събуди се.
Къде сме?
- Малък инцидент.
Какво стана?
- Пътят зави, но аз - не.
Хайде, трябва да се доберем до Айвърстаун за ремонт.
Следващия път на стоп ще хвана шофьор, който не заспива.
Добре дошли в Айвърстаун.
Е, този път може да са искрени.
СЕРВИЗ
ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО
Има ли кой да стегне тая бричка, господине?
Вкарай я.
Още 10 долара, не стигат. - Залагам.
5 долара, не стигат. - Залагам.
5 долара за теб. - Хвърляй зара.
За колко време ще стане, приятел?
- Ще ти кажа, като я огледам.
Ела утре.
- Играта отворена ли е?
Не.
Четири. - Пак си ти, малък Джо. 20:10, че няма да е четири.
- Залагай.
Хайде, Хари, хвърли четири.
Седем.
Хвърляй, Джо.
- Благодаря. Хвърлям за 20 долара.
Още 10 долара, не става.
- 10 долара, става.
Колко ще струва, приятел?
- Като свърша, ще знам.
Виж какво, искам да знам сега.
- Тогава я закарай другаде.
Добре дошли в Айвърстаун.
"Прекъсваме музикалната програма
със специалното предаване"
"за преизбирането на областния прокурор Уолтър П. О'Нийл.
"Би ли го оставил, а?
- Дами и господа, "с дълбоко съжаление трябва да ви съобщим,"
"че г-н О'Нийл не може да се обърне към гражданския форум довечера."
Г-н О'Нийл внезапно заболя.
"Но за щастие тук ще бъде любимата личност на Айвърстаун,"
"прелестната г-жа О'Нийл,
и ще говори в студиото довечера."
"Граждани на Айвърстаун,
въпросите в тези избори са прости."
Стига с тия празни приказки.
- Този Уолтър О'Нийл, не е ли момчето, което живееше на улица "Сикамор"?
А баща му беше учител.
- Да, той е. Познаваш ли го.
- Да, от едно време.
Малко, уплашено момче от улица "Сикамор".
Сега се кандидатира за областен прокурор.
Какви са изгледите? - За какво?
Изборите.
- Безспорни са.
Сигурно е, господине.
Ще бъде преизбран. Ще стане губернатор.
И отсега мога да заложа, че един ден ще се кандидатира за президент.
Ще стане какъвто жена му поиска да бъде.
Някое момиче. Той женен ли е?
- Ти от този град ли си?
Бях.
- Тогава трябва да знаеш. Племенницата на старата дама Айвърс.
Марта Айвърс? - Да.
Наследи всичко, когато старата дама почина.
Е, знае ли човек? Какво ще кажеш за това? Марта Айвърс.
ИЗБЕРЕТЕ ОТНОВО УОЛТЪР О'НИЙЛ ЗА ОБЛАСТЕН ПРОКУРОР
Не знам. Още ми изглеждаш като уплашено малко момче.
Здравей, Галахър. - Ей, я почакай!
Познавам ли те? - Разбира се.
Момчето, което веднъж хвърли камък в тази витрина.
А ти си този, който ме гонеше.
- Ако те бях гонил, щях да те хвана.
Като си помисля, май ме хвана.
СТАИ ЗА МЛАДИ ЖЕНИ
Здравейте. - Здравейте.
Тук ли живеете?
- Живеех.
На кого е къщата?
- На една жена, г-жа Бърк. Няма я вкъщи.
- Нея ли чакате?
Само дойдох да си взема нещата.
Нямаше ме известно време.
Чакам такси.
- Някога живеех тук, в тази къща.
Преди 17-18 години. Тук съм роден.
Занасяте се. По-възрастен сте.
Е, не съм се преместил, щом съм се родил.
Имате ли една излишна?
А друг кибрит?
- Вземете този.
Колко е часът?
23:15.
- Не е ли просто прекрасно?
А трябва да хвана автобуса в 23:30.
- Още имате време.
Не и ако таксито не дойде скоро.
Познавате ли някой с името Мастърсън, който да живее тук?
Не.
- Знаете ли някой в града с това име?
Не, аз съм от Риджвил.
Вие Мастърсън ли се казвате?
- Да.
И значи тъкмо се връщате у дома след 18 години?
Ами, 17 или 18.
И просто обикаляте да търсите някои близки?
Не, не точно.
Просто минавах оттук на път за Запада
и ми стана любопитно.
Това е.
Е, всичко хубаво.
Какво ще правите?
- Какво искате да кажете? Говоря за близките ви.
Не знам. Може би нищо.
Може би утре ще отскоча до съда
да видя кои са починали през последните 18 години.
- Наистина ли?
Да, струва ми се.
Лека нощ.
Автогарата, побързайте, моля.
Трябва да хвана автобуса от 23:30.
Г-н Мастърсън.
Помислих, че сте вие, г-н Мастърсън.
- Радвам се да ви видя пак. Дадох ви последния си кибрит.
Да ви оставя някъде на път за автогарата?
Склонихте ме.
У вас е кибритът ми.
Как се казвате?
Тони. Антония.
Антония Марачек.
Не е ли забележително, г-н Мастърсън?
Сам.
Моля ви, побързайте.
Гарата е точно зад прелеза.
Имате още четири минути.
Щяхме да успеем, ако не спирахте да вземете вашия човек.
Може да го догоним.
Може утре да взема автобуса за Риджвил.
А може и да не е автобусът за Риджвил.
Може да отида някъде другаде.
В друга посока.
Чикаго или още по на запад.
Вие бил ли сте някога на запад?
- Да.
Аз никога. Но може би ще отида.
Как е там?
Огромно.
АВТОГАРА АЙВЪРСТАУН
Е, искате ли да се върнете?
- Не мога да се върна там.
Трябва да отида някъде другаде.
Пиете ли, Сам?
Да, пия.
- Ще ви почерпя едно.
Добре.
Неприятно, искате ли оставя куфара ви на багаж тук?
Не знам. Може да ми потрябва в хотела.
Да ви откарам ли дотам?
- Вие не бяхте ли в хотел "Гейбъл"?
Да.
Може ли да отида там?
- Това е обществено място.
Ето, кажи на рецепцията, че Сам Мастърсън
Иска стая за една дама.
Ще се регистрира, като отиде. - Добре, господине.
Благодаря. - Задръж го.
Много шик.
Синьо осветление, музика, всичко.
- Кафене.
Когато живеех тук, имаше само кръчми.
Баща ми направо живееше в тях.
Моят също.
- Значи сме роднини.
Ще взема същото като вас, ако нямате против.
Уиски.
Взимам и чаша вода с него, ако не е много добро.
Две чаши вода.
- Дълго ли пътувахте?
Около 950 км от тази сутрин.
Нищо ли не сте карал тази вечер?
Не, моят Стенли Стимър е на сервиз, за пластична операция.
По-добре ни дайте още две преди да затворите.
Това прави два долара.
Аз плащам. - Благодаря.
Може би да пием за това да откриете близките си?
Не, майка ми не би го одобрила.
Откъде знаете, след толкова време?
След толкова време
вас едва ли ще ви интересува.
Говорите ужасно безразлично за тях, не мислите ли?
Такъв е животът.
- Голямо ли е семейството ви?
Не, не беше.
Освен мен, бяха само обичайните двама души,
нужни за увеличаване на населението.
MМайка ми е заминала като съм бил бебе, а баща ми
сигурно вече се е пропил до смърт.
Един друг мъж, който говори така студено, е моят баща.
Той е най-студеният човек в Риджвил.
Веднъж ме ритна. Направо се поболях.
- Сигурно затова не бързахте
да хванете автобуса за Риджвил тази вечер
Ако го бях хванала, сигурно щях да сляза, преди да е потеглил.
Иначе щяха да ме раздрусат нервите, щом потеглеше.
Както и да е, вече замина, поне за тази вечер.
До утре вечер няма друг.
Но сега съм сигурна, че и него няма да хвана.
Поне не този за Риджвил.
Но много се радвам,
че дойдохте да пийнем по нещо тази вечер.
Толкова бях самотна, че ми се искаше да умра.
Някога бил ли сте толкова самотен? - Колко по-точно?
Толкова, колкото може да издържите, без да се взривите.
Интересува ли ви как стигнах дотук?
Затварят.
Да си тръгваме ли?
Избрах този хотел, вашият ...
беше наистина...
Видяхте го на рекламния им кибрит, като ви го дадох.
Съобразителен сте.
Може би си мислите,
че много държа да се запознаем.
Може и да е така.
- Може би го смятате за лошо.
Може би е твърде рано да се каже.
Чудя се какво ли си мислите.
Мисля си, че едва ли ще заемете много място в моя Стенли Стимър.
Може би сте прав.
Може ли да си мислите това по целия път до крайбрежието?
По-добре да изчакаме тук малко.
Ей, искам да ви питам нещо.
Този човек не ви ли изглежда като уплашено малко момче?
Изглежда сякаш всеки момент ще се разплаче.
Да се махаме от него.
Тук ли е г-н О'Нийл?
- Не, мадам, доколкото знам.
Уолтър.
Здравей.
Нито дума ли?
Може ли една цигара?
Устните на моята дама.
- Ще звънна да ти донесат кафе.
Не, благодаря. Още едно питие.
- Уолтър!
Ако ще дискутираме, трябва ми още едно питие.
Иначе няма нито да чувам, нито да съобразявам,
когато или ако отговарям на каквото имаш да кажеш.
Забрави ли, че трябваше да говориш тази вечер?
Не съм забравил, аз...
Хубава е.
Твоята стая, имам предвид.
Отдавна не съм бил тук.
Къде беше?
- Напивах се. - Къде?
- Още съм изборът на народа, мила.
Не съм се излагал публично никъде.
Естествено, знаеш,
че един ден и това неминуемо ще стане.
Неминуемо.
- Това е твоята кариера, не моята.
Всичко мое е и твое.
Не мислиш ли, че ми дължиш обяснение?
- Какво искаш да ти кажа?
Няма аз да ти слагам думи в устата.
- Предпочитам да е така. - Добре.
Кога се напи? Къде се напи?
Защо се напи?
Не ми се надвесвай така.
Аз съм сантиментален човек, Марта.
Започнах да се обличам,
тогава се сетих, че стават 4 години
от смъртта на баща ми.
Реших, че ще е добре да отида на гробището
и да сложа венец на гроба му.
Обаче така и не стигнах дотам.
Чувствата ме завладяха.
Отбих се да пийна за святата му памет.
И като пиех, си мислех
колко жалко, че татко не е жив,
за да види сам,
че са се сбъднали мечтите му.
Мечтите, за които полагаше толкова усилия.
Синът му, прочут човек.
Женен за красива, богата жена.
Добре. Сега ми кажи защо се натряска?
Защото не можех да застана и да говоря пред хората.
Уолтър, чуй ме, каквото било, било.
Делата са минало, но не и мислите.
- Животът е пред теб. Не знам, не съм сигурен.
- Блестяща кариера.
Баща ми все така казваше. - Баща ти беше прав.
Той никога за нищо не е бил прав.
От деня, когато влезе и намери леля ти на пода...
Казах ти никога да не споменаваш това.
До деня, когато седна до теб в съда,
докато аз, прокурорът,
поисках държавата да отнеме живота на един човек
за жестокото убийство на г-жа Айвърс.
Баща ми не каза нищо. Аз го погледнах, но той не каза нищо.
Баща ти беше реалист.
Баща ми, мир на праха му, беше алчен човек.
Човекът, когото екзекутираха, бе престъпник.
Ако не го бяха обесили за това, щеше да е за друго.
Човекът беше човек. Правосъдието е правосъдие.
Така са нещата. Аз... Не мога да се изправя и да говоря пред хората.
Думите ми засядат в гърлото.
По-добре да се напия. Ще се напия.
Всъщност вече се напих.
Уолтър, скъпи, изслушай ме.
Ако държиш нещо в мислите си, то те поболява.
Искам да си добре.
- Утре... - Ще бъде като днес.
Ще заминеш по здравословни причини за седмица-две.
Ти ще дойдеш ли с мен?
- Не. Аз оставам тук.
Тогава и аз оставам.
- Ти какво искаш? Да зарежеш всичко,
това ли искаш?
Не би ми го позволила, нали, Марта?
- Искаш ли го всъщност? Не знам, Марта.
Непрекъснато си задавам този въпрос.
Ако баща ми беше жив, можех да го попитам.
Само че знам какво би ми отговорил.
Щеше да ми каже: "Пази това,
което имаш и я карай да го зачита".
"Карай я да спазва уговорката".
Това би казал той. - Аз я спазвам, Уолтър.
Остана още малко, ще си го налея.
Бутилката вече е празна.
Лека нощ, Марта.
Кажи ми, Марта, какво да правя с любовта си към теб?
Кажи ми, Марта, защо не зарязвам всичко това?
Защо ли просто не ти го запратя в лицето?
Ти ще ми кажеш, Уолтър.
КАСИЕР
Е, това е. Нито лоша, нито добра.
- С баня ли е?
С баня. И чуваш всяко шушу-мушу.
С баня, а?
Баните са наполовина на стаите.
Половината стаи имат баня, половината нямат.
Приемете го така.
Иначе казано, на всеки две стаи,
едната има баня по средата, а другата няма.
Или може да се каже,
че има по половин баня на всяка от две стаи.
Бихте ли повторили?
- Баните са наполовина на стаите, и ако,
и ако двете... - Добре, добре.
Вече пратих момчето с багажа ви във вашата стая, г-н Мастърсън.
Ами, той е на г-ца Марачек.
Дойде на мое име, понеже тя още не беше регистрирана.
Изпуснах си автобуса за Риджвил.
- Много неприятно.
Момчето си тръгна в 24:00 часа. Ще трябва сами да се оправите.
Не мога да напусна рецепцията. - Благодаря.
Лека нощ.
Сладки сънища. - Лека нощ, Купидоне.
25. Вашата стая е 25, аз съм в 23.
Съседи сме.
Защо си купихте билет за Риджвил,
щом не ви се връща у дома?
Не съм.
Не съм си купувала билет.
Имам, но не съм го купувала.
Добре ли сте?
Малко ми е студено, може би.
- По-добре си сменете мокрите дрехи.
Приготвих ви банята.
Побързайте. Аз съм втори. Благодаря.
Готово ли е?
Ще ви заема една книга срещу две цигари.
Ако не сте придирчив за книгата.
От този боров сапун човек цял изтръпва.
Има нещо много интимно в този сапун.
Почти колкото четка за зъби.
- Няма да използвам четката ви.
Та къде е книгата ви?
- Наистина ли не ви пука каква е?
Напрежението направо ме убива.
- Не е моя.
Някой, който е бил тук преди, я е забравил.
ХОТЕЛ ПЛЕСИД БИБЛИИ ОТ ГИДЕОНС
Предупредих ви.
Има по една от нея във всяка стая на хотела.
По една практически във всяка стая
на всеки хотел по света.
Всичко за нея го пише на първата страница.
Е, какво мислите?
- Не, не, не, не ставайте.
Искам да ви погледам малко.
Истинска картина.
Хвърлете ми кибрита.
Значи тръгвате утре?
Да, тръгваме утре.
Тоест, ако колата е поправена.
Наистина ли нямате нищо против да ви бъда спътник?
Да.
Ще се радвам на компанията.
- Ще останете ли на Запад?
Може би да, може би не.
Може пак да ви стане самотно. И друг път ми е било.
Но снощи дотолкова, че исках да умра.
Знам. Споменахте го.
- Опитах се да ви кажа защо.
Вижте,
отивам да си взема душ.
- Току-що излязох от затвора.
Тази вечер.
Както казах, утре потегляме.
Мисля, че това ще ви хареса.
ОБЛАСТНИЯТ ПРОКУРОР ОБЕЩАВА ПОЛОЖИТЕЛНИ ПРОМЕНИ ПРИ ПРЕИЗБИРАНЕ
Отвори, синко.
Опитай тази врата.
Добро утро, г-н Мастърсън.
Не е нужно да ми показвате кои сте, разбирам по миризмата.
Е, моят нос не е толкова дълъг. Покажете си документите.
Шефът ни прати да ти зададем няколко въпроса.
Сержант Мастърсън.
- Напрежението ме убива. Какво ви интересува?
- Доста си пообиколил.
Погледни това. Африка, Анзио, Нормандия.
Защо не носиш тази значка на палтото?
По същата причина, по която вие не носите своята.
Инкогнито съм.
Какво още ви интересува?
- Каквото ни интересуваше, тази бележка ни го каза.
Няма какво да се добави.
Скъпи Сам -
Отивам до автогарата да върна билета за Риджвил.
Скоро се връщам. Тони.
Не е катастрофирала, нали?
Била е в затвор доста дълго.
- Защо? - Нарушение на условната.
- Условна ли? За какво? - Кражба.
Условието за освобождаване, като са я пуснали вчера,
е да се върне в дома си в Риджвил.
Преди час я хванахме на автогарата,
опитваше се да върне билета.
Може да е искала да пътува с влак.
Или пеш. Няма закон, който я задължава...
Не затова го е върнала, умнико.
- Така ли?
Причината да го върне е, че си е намерила работа.
Каза, че ти си я наел.
- Е, и какво лошо има в това? Нищо, ако можеш да го докажеш.
Но ще ти подскажа - не опитвай.
С Джейк не обичаме да си губим времето като свидетели в съда.
Но ще го сторим.
Довиждане.
Това ще ни е доказателството, момче, ако се заинатиш.
Я почакай малко, ченге.
Оставете нещата й.
- Искаш ли да дойдеш, войнико?
Малкото уплашено момче.
Май ще направиш голяма услуга на стария си приятел.
УОЛТЪР О'НИЙЛ
Как вървят изборите в тази прекрасна сутрин?
Изборите вървят добре всяка сутрин.
Виж, миличка...
Госпожица...
- Сейнт Джон.
Още по-хубаво.
- С какво мога да ви помогна?
Вътре ли е?
- Да, но още не е готов за света.
Бихте ли седнал!
- Виж, миличка, малко бързам.
Ще му внесеш ли една бележка?
- Като ми се обади.
Заповядайте.
Вече приемам обаждания.
Влез.
Един господин иска да ви види, каза, че е много важно.
Кажи му, че не желая...
Един момент.
Остави. Аз сам ще му го кажа.
Сами! Сами Мастърсън.
- Малкият Уолтър О'Нийл.
Като деца бяхме заедно, г-це Сейнт Джон.
Нямаше да те позная, Сам.
- И аз нямаше да те позная, Уолтър.
Но видях снимката ти. - Моя снимка?
А, да, разбира се.
Не ме безпокойте, освен ако не е много важно.
Да, г-н О'Нийл.
Откога не сме се виждали?
17-18 години, нещо такова.
Толкова отдавна?
- Бяхме още деца, не помниш ли? И тримата ли?
- Да.
И тримата.
Благодаря. Как изглежда тя сега, Уолтър?
Красива. Ожених се за нея.
- Разбрах. Успял си в живота.
- Горе-долу.
А ти, какво си правил?
- Поскитах. Доста свят видях.
Малко забавления, може би.
- Какво предимно правиш?
Напоследък или предимно?
- Предимно.
Залагах.
Искаш да кажеш хазарт?
- Ами да, това ми е работата.
Може би тук е мястото да кажа,
че целият живот е хазарт.
Не се тревожи. Знам. Едни печелят, други губят.
Не беше нужно да го казваш.
Извинявай, Сам. Разговорът стана доста скучен, аз...
Искаш ли едно питие?
Не е ли малко рано сутринта?
Още дори не съм закусвал.
Заради случая.
- Убеди ме.
Добре. Добре.
Радвам се, че се отби да се видим, Сам.
Е, нямаше да те безпокоя, Уолтър,
само че...запознах се с едно момиче и ти можеш да ми помогнеш.
Нямаш вид да ти трябва каквато и да било помощ за момиче.
Въпросът е, че ми трябва. Малката е в затвора.
За какво провинение? - Нарушение на условната.
Казва се Тони Марачек.
- Няма да е лесно да се измъкне, Сам. - Можеш да го уредиш. И ще го сториш.
Заради старите времена.
- Благодаря.
Извини ме.
"Г-жа О'Нийл е тук.
- Нека почака, моля."
Обикновено се отбива тук на път към центъра.
Бих искал да я видя.
"Нека г-жа О'Нийл влезе. - Да, господине."
Извинявай. Не знаех, че си зает. Ще изчакам.
Здравей. - Здравейте.
Казвам се Мастърсън. Сам Мастърсън.
Извинявайте, аз...
Сами Мастърсън.
Здравей!
- Добре, хайде още веднъж. Здравей!
Трябваше да ми се обадиш. - Той току-що дойде.
Е, пораснал си голямо момче, Сам.
Винаги съм бил едър за възрастта си, не помниш ли?
Да, спомням си.
- Нещо друго спомняш ли си?
Ами, много неща.
Не очаквах, че от едно кльощаво пале
ще порасне такава красавица.
Благодаря. За жена ми.
- Странно звучи.
Кое?
- Като казваш "жена ми".
Така ли?
- Е, не се засягай, Уолтър.
Искам да кажа... Винаги съм си мислил за Марта като за...
Знаеш как е.
Запазваш си някаква представа от времето като си бил дете.
- Колко ще останеш, Сам?
Това зависи от нашия областен прокурор.
Може да си тръгна и след няколко часа.
- Много жалко. - Така стоят нещата, нали знаеш.
Не ме безпокойте.
- Добре, Уолтър. Ти си зает човек, затова изчезвам.
И благодаря. За всичко.
Довиждане, Марта.
Сега не се ли радваш, че изпусна онзи цирков керван?
Не знам.
- Къде мога да те намеря, Сам?
Хотел "Гейбъл".
И нали ще направиш това за мен, Уолтър?
Ще направя всичко възможно.
- Направи го. - Надявам се да спечелиш изборите.
- Благодаря. Ще ги спечеля.
- Какво? Сигурно ли?
Питай Марта.
- Сигурно. Сигурно е.
Колко би заложила на него?
- Сигурното нещо не е хазарт.
Така ли?
Колко би заложила, че това е факт?
Сам е с доста жизнен характер. - Благодаря.
Много уверен в себе си. - Винаги е бил такъв.
За пръв път те виждам така развълнувана.
Не съм забелязала.
- Аз забелязах.
Голяма изненада беше. - Да, наистина. И за мен.
"Сам няма никога да каже. " Винаги ще помня как го каза.
Защо мислиш, че ще проговори?
- А ти защо мислиш, че няма?
Откога е тук.
- Снощи е пристигнал.
Разказа ли ти нещо за себе си? Къде е бил? Какво е правил?
Мислех, че ще попиташ какво е поискал.
Какво поиска?
- Той играе умно.
Сам винаги е бил умно момче.
Поиска единствено да измъкна момичето му от затвора.
Момичето му?
- Това ми каза, че иска.
А според теб какво иска?
- Каквото успее да вземе.
Той е комарджия, опортюнист и знае какво иска.
Такива идват в кабинета ми със стотици.
Не долови ли някакво изнудване в очите му?
Нямам твоя опит с престъпници.
- Ще имаш, когато Сами почне да те изръсва.
- Пусни момичето. Може просто да я вземе и да замине.
- Да замине?
И да изпусне, вместо да изкрънка милиони?
Има само един начин да разбереш.
Освободи момичето.
Довиждане, г-це Сейнт Джон.
Да, г-н О'Нийл?
Искам проверка на Самюъл Мастърсън,
регистриран в хотел "Гейбъл".
Г-це Сейнт Джон, затворете вратата!
Рутинна проверка на всички сервизи.
В някой от тях е колата му.
Проверете и във всички местни банки.
Намерете частен детектив Маккарти
и го пратете при мен.
Реших да си пообогатя ума, докато чаках.
"Животът на Джонсън" от Бозуел.
Май не очакваше да се забавя толкова?
Тъкмо се канех да видя картините.
Намерих бележката ти, като се върнах в хотела.
Помолих те да ми звъннеш.
Реших, че не би имала нещо против да дойда лично.
Мислех, че ти би имал. - Защо?
Сутринта ми се стори човек, който би заложил на всичко.
Почти на всичко, зависи от залозите.
Залагам, че искаш да чуеш историята ми.
- Какво залагаш? - Моята история срещу твоята.
Дадено.
Да видим, ти замина оттук на 27 септември 1928.
Ще започнем оттук.
Точната дата.
Как си я запомнила толкова ясно?
Защо да не я запомня?
Знаеш ли, смятах това място за едно от най-изисканите на света.
Но всъщност ти си го направила такова.
Аз бях толкова мрачна и грозна, когато тя...
Мразя я.
Ела, ще ти покажа какво направих с останалата част от къщата.
Добре, чудесно.
От години не се бях зазяпвал по музеи.
Като умря леля, изпълнителят на завещанието реши да затвори къщата
и да ме прати да уча, но г-н О'Нийл. ...
- Господин?
Не говориш ли доста официално за съпруга си?
Не, говоря за баща му.
Той ми беше наставник, не помниш ли?
След смъртта на леля ми той и Уолтър живееха тук.
Много удобно.
- Това е стаята на Уолтър.
Заможно. Много заможно.
Значи ти през цялото време си живяла тук, така ли?
Освен годините в колежа.
Г-н О'Нийл, Бащата на Уолтър...
Бащата на Уолтър реши, че ще е добре
да се махна за известно време.
Г-н О'Нийл, бащата на Уолтър,
май се е грижил за всичко, а?
Да. За всичко се грижеше.
- На теб не ти е харесвало?
Да говорим за нещо друго.
- За какво искаш да говорим? - Ти избери темата.
Това е трапезарията.
Не е ли малко претъпкана?
Добре. Избирам за тема Уолтър.
Кога се омъжи за него?
Кога или защо?
- Попитах кога. - Като завърших училище.
- Добре. Е, и защо се омъжи за него?
- Избери друга тема. - Твой ред е.
Ти.
- Аз съм отворена книга.
Заминах от града с цирка,
оня, с който и ти щеше да тръгнеш.
Сприятелих се с животните и оттогава живях щастливо.
Почти.
Почти ли?
- Да. Станах амбициозен и това изпорти всичко.
Вече не ми стигаше само да съм приятел с животните.
Исках и да ги притежавам.
Така че купих някои животни.
Моят лъв хвана краста и я предаде на маймуните.
Животните станаха отговорност и задължение.
Загубих трудно изкараните си пари
и офейках като крадец,
със силния копнеж да се сприятеля с хора.
В това имах известен успех, понеже съм комарджия, а хората - такива, каквито са си.
Така беше до 21-та ми година, когато официално станах мъж.
Как се почувства като стана официално мъж?
Имах чувството, че вече ми е познато.
Ти как се почувства, като стана официално жена?
И аз имах чувство, че ми е познато.
А, това е стаята, която ти...
Помниш ли я, Сам?
Как не.
- Единствената, която не промених.
Имам чувство, че едва вчера влизах през този прозорец.
Щяхме да избягаме заедно в онази нощ.
Не си го забравил.
Да.
И именно Уолтър ме пусна да вляза.
Често идвам тук, Сам.
Малките момиченца порастват.
Но никога не престават да си играят с кукли.
Онази нощ имаше буря, мълнии и гръмотевици.
Страхувах се от мълнии.
Е, в онзи фургон тогава ми каза, че не те е страх.
Не исках да знаеш.
Исках да бъда като теб, никога от нищо да не се страхувам.
И това го помниш, нали, Сам?
Доста нещо си спомняш.
- Не говори така, Сам.
Не ме утешавай, а говори истината.
Добре, истина е.
Просто бяхме две деца.
Вече не сме деца.
- Не, Марта, не сме деца.
Мина времето на мечтите.
Само една мечта, Сам, и тя се сбъдна.
- Ти си тук. - И Уолтър също..
- За Уолтър и мен... - Не ми говори...
- Искам да разбереш. Разбирам, Марта.
Разбрах, когато ви видях двамата в кабинета.
Забелязах как те гледаше.
Сам, ако останеш в Айвърстаун...
- Няма да остана в Айвърстаун.
Съжалявам.
Съжалявам, че изобщо замина оттук.
Сам,
заради старото време?
Да.
Разбира се. Заради едно време.
Довиждане, Марта.
Сервиз Демпси.
Да, г-жо О'Нийл.
Г-жа Уолтър О'Нийл?
- Да, госпожо.
Да, и без това беше бърза работа,
а и аз достатъчно побързах.
Няма нищо.
Приятно ми е да ви бъда полезен, г-жо О'Нийл.
Можете да добавите това към доклада си.
Г-жа О'Нийл не иска тоя тип да заминава.
Не още.
- Добре, Демпси. Благодаря.
- Едно питие? - Не, благодаря.
Няма много сведения за него в града.
А данните извън града още се чакат.
След час-два ще имате пълното му досие.
Дотук как изглежда той?
- Голям комарджия.
Много пъти е губил,
но все излиза на печалба.
Полицията се опитва да открие
източника на парите му, но безуспешно.
Много арести, никакви обвинения.
Оправдан в Сан Франциско.
Самоотбрана.
Военното му досие няма равно.
- Колата е в сервиз Демпси?
По документа за собственост е негова.
- Какво е повредено? - Разбит радиатор.
За колко време ще го поправят?
Е...?
Кой се е обадил на Демпси?
Проверихте ли?
- Да, проверих. - И кой е?
Г-жа О'Нийл.
Това е всичко.
Да, г-н О'Нийл?
Дай ми областния затвор.
Искам директора на Женския затвор.
"Да?
- Областния затвор, г-н О'Нийл."
"На телефона е заместник Елизабет Бейкър."
Здравейте.
ова момиче, за което ви се обадих преди.
Да. Доведете я тук в 8:00.
Знаеш ли колко е часът, приятел?
- Да. Осем и пет. - Благодаря.
Чакам да пуснат мой приятел до няколко минути.
Чуй, не съм виждал лицето ти наоколо досега.
Не. Не съм оттук.
Тогава значи не чакаш някого, а?
И тя не е оттук.
Трябваше да излезе преди два часа.
Много сте загазили, г-це Марачек.
Законът е много ясен за нарушаване на условието.
Той е ясен за всичко.
Осъдена сте на пет години.
Така ми казаха веднъж.
- Излъгала сте при ареста.
Казала сте, че работите при Сам Мастърсън.
Щяха ли да ми повярват, ако бях казала истината?
Двамата ли го измислихте?
- Той няма нищо общо с това.
Вие доста го харесвате, нали?
Не бихте искали да му се случи нищо лошо.
Той същото ли изпитва към вас?
Нали не искате да излежите тази петгодишна присъда?
- Накъде биете? - Запомнете, пет години.
И този път ще трябва да излежите всеки един ден от тях.
Но не е задължително.
Ясно. Изплюйте камъчето.
Какво трябва да направя?
Тони!
Тони.
- Здравей, Сам.
О'Нийл ми телефонира, че те пускат в 6:00.
О'Нийл?
- Да. Областният прокурор. - Той ми е стар приятел.
Помолих го за една услуга и ето те. Закъсня, но си свободна.
- Имаше някаква каша. Изгубили някакви книжа.
- Разтревожих се за теб.
Какво има, детенце?
Тони.
Погледни ме.
- Искам да пийна нещо.
Лесна работа. Ще ти взема дузина.
Ей, такси.
Ще ти устроя истински купон за излизането.
Ей, такси!
Благодаря.
Спагети.
Изглеждат чудесно!
- Мисля, че ще ви харесат.
Давай. Яж.
Май не съм гладна. Стомахът ми се е свил на възел.
Ето, това ще ти помогне.
Щях да умра, ако трябваше да остана в затвора.
Забрави го. Вече си навън.
Ако беше попаднал там, щеше да ме разбереш.
Разбирам те.
Снощи два пъти се опитах да ти кажа
защо ме осъдиха.
- Но не искаше да чуеш. - И сега не искам.
- Сега ще трябва. Моля те.
Добре, ако ще ти стане по-добре.
Искам да съм сигурна, че разбираш.
Дадоха ми от една до пет. До пет години.
Доста дълго. - Цяла вечност е.
Излежах три месеца, докато почне процесът.
Случва се и с най-добрите хора.
Аз не съм от най-добрите хора.
Аз съм само Тони Марачек.
"Откъде взе коженото палто, Тони?", пита ме съдията.
"Запознах се с един мъж", казах. "Той каза, че ме обича.
И ми подари това палто."
"Звучи като истина", каза той.
- А аз: "И е истина, всяка дума.
Трябваха ми пари и го заложих."
"Къде е този мъж?", попита той.
"Не знам", отговорих.
"Изчезна. Омете се. Отлетя."
"Но ти няма да отлетиш, Тони", каза съдията.
"Обвинена си в кражба. Ще лежиш от една до пет."
Как така те пуснаха условно?
- Първо престъпление.
Ти знаеш ли какво е условно освобождаване?
Да, знам.
Много затормозяващо.
Още ли се озърташ за ченгетата?
Успокой се, вече си свободна.
Не се чувствам добре.
- Искаш ли да те върна в хотела? - Не, не, моля те.
Нека поседим малко тук.
Да?
Обличай си палтото. - Какво става?
- Добре, Джо. - Какво има?
Отскочих до хотела ви. Хубаво сте се настанили.
Двойна стая, междинна врата, големи прозорци.
Колко каза, че ще ти плати тоя тип, като те забърса?
Виж. Не искам никакви неприятности.
- Остави го. - Тя ми е съпруга.
Добре, братче, имаш я. До голяма степен.
Сега изчезвай. Ти също.
- Просто искам да бъда сигурен.
Джо, не бива да има проблеми.
- Не бива да има проблеми.
Но се налага.
Някои типове трябва да получат урок.
Някои типове трябва да...
- Къде искаш, тук или отвън?
Отвън ще ми е добре.
Кухненската врата излиза на една алея.
- Сам! - Млъкни.
Стой тук.
Е, сестрице. Отлична работа свърши.
Сега изчезвай.
Да, господине.
ЧАСТЕН ДЕТЕКТИВ
СЪНИ ГРОУВ - 15 км МИДБЪРИ - 30 км АЙВЪРСТАУН - 40 км
АЙВЪРСТАУН
Какво ти се е случило?
- Нищо. Просто се готвя за Халоуин.
Потегляй, приятел. Тя ще вземе следващия.
Престани. С плач никъде няма да стигнеш.
Ще престана.
Май трябва да те наплескам, за да спреш.
Може би си го заслужавам.
- Защо? Защо? Защо?
Снощи в ресторанта все се опитвах да ти кажа...
Е, хайде! Казвай сега.
Преди да ме пуснат, ме закараха при областния.
- О'Нийл? Казва се Уолтър О'Нийл. - Точно така се казваше.
Завели са те в кабинета му?
- Зададе ми много въпроси. Главно за теб.
- За мен ли?
Все ме питаше дали знам защо си дошъл тук.
- Два пъти ме попита това. - Какво друго?
- Много въпроси. Не ги помня.
- Спомни си! - Всичко ми е объркано.
Добре, ами биячите, които ме обработиха?
Искаха само да те сплашат.
О'Нийл не те иска в града.
Казаха, че ако не ги слушам, ме връщат в затвора.
Кой го каза, О'Нийл ли?
- Не, другият. Г-н О'Нийл тогава не беше там.
- Умно момче.
Казаха, че няма да те наранят.
- Много.
"Край на подписката", казаха, ако ги послушам.
Ако не, "излежаваш и петте", казаха.
И направих каквото искаха.
Е хайде, набий ме, Сам. Заслужавам си го.
Единственото, което заслужаваш, детенце, е шанс за нов живот.
Връщам се в града. - Не те искат тук, Сам.
- Не знам защо... - Държат ме.
- Щат не щат, държат ме. - Следващият път ще е по-лошо.
Слушай! Не обичам да ме командват.
Не обичам и хора, които обичат да са командвани.
Не искам никой да бъде командван.
Детенце, ще ти кажа какво да направиш.
Хващаш следващия автобус.
Аз ще дойда където кажеш.
Връщам се с теб.
Добре. Това исках да чуя.
Един момент, господине.
Заведи ме при г-н О'Нийл и няма да те нараня.
Да, г-н Мастърсън.
Не можах да ви позная, господине.
Кажи на човека си да извика Марта да дойде.
Предай това на г-жа О'Нийл, Джон.
Мисля, че трябва малко да си поговорим.
Кой бие пръв? Твоят отбор или моят?
Изглеждаш ужасно, Сам.
Пийни едно.
Благодаря.
Ръката ми!
"Доклад за Сам Мастърсън."
Ето, пийни. С две съм пред теб.
- Благодаря.
Не си във форма, Уолтър.
За миг помислих, че си умрял.
Бях.
Нямаше да стрелям.
- А аз нямаше да чакам, за да видя.
Ела тук.
Хвърлих едно око на това, докато беше в несвяст.
Мога да ти дам много по-подробна картина на Сам Мастърсън.
Не знаех, че те интересува.
Сега знаеш.
Сега ще оставя Марта да ти ги даде.
- Какво да ми даде, Сам?
Сведения за лицето, наречено Сам Мастърсън,
и отношението му към живота и любовта.
Уолтър е с погрешна представа.
Сам, ти си ранен.
- Да видиш само противника ми. - Какво се е случило?
- Това.
Изпадна от джоба му и ме удари в лицето.
Частни детективи.
Какво има, Уолтър? Не вярваш на своите ченгета?
Прав си, Сам.
Аз наех оня, който те обработи.
Идеята беше моя.
Мислех, че ще те сплаши да не се връщаш.
Но май не успя.
Готови сме да чуем актуализираната сума за шантажа.
Уолтър?
- Шантаж ли? - Казах шантаж.
E, каква е сумата?
Не забравяй, че преговаряш с двама стари приятели.
С кого от двамата ще преговарям?
- С мен.
Ела в кабинета ми в завода в 15:00.
Добре.
Нека сделката бъде изгодна за всички ни.
Каквато и да е цената, Сам, ще е еднократна.
Не опитвай повече.
Това, което се случи снощи, може пак да се случи, и то по-зле.
Не си го и помисляй, драги.
Казвам ти го напълно откровено.
Ще те убия.
Дръж си ръката под водата.
Сега я подсуши.
От това ще те заболи.
Щом е от теб, приемам и болката.
- Късметлия си.
Да, голям късметлия съм.
- И глупак.
Вчера следобед той ми каза, че не иска нищо, че си заминава.
Ако беше оставил на мен...
- Не ми харесва какво си намислила.
В такова малко градче си струва
да бъдеш областен прокурор.
Почваш да се чувстваш като Бог.
Научаваш всичко. До най-малките подробности.
Дори за телефонно обаждане в сервиза на Демпси.
Сам напуска Айвърстаун днес.
Така казва той. - Искам да го чуя от теб.
- Това зависи от него. - Не, от теб.
Познавам те, Марта. Ти си делото на живота ми.
Изучавал съм те всичките тези години.
Малко момиченце в клетка, чакащо някой да го освободи.
И ето че идва Сам.
Знаеш ли какво съм наумил, Марта?
За Сам, имам предвид.
Да, мисля.
Но там и ще си остане - в главата ти.
Освен, разбира се, ако аз не ти кажа нещо друго.
Какво каза О'Нийл?
Мислиш ли, че ще прави проблеми?
Не, не, той ми е ясен.
Той още си е уплашено, малко момче.
Кафе, моля. Черно.
Но знаеш ли, май не мога да разбера Марта.
- Марта? - Г-жа О'Нийл.
Тримата израснахме заедно. Разказах ти за това, помниш ли?
Благодаря.
- Хубава ли е? - Красива е. Затова не мога да проумея.
Защо едно красиво, богато момиче
се жени за мъж, когото не обича?
- Откъде знаеш? - Знам.
Звучиш сякаш си влюбен в нея.
А ти звучиш, сякаш ревнуваш.
Може би.
Кога заминаваме?
- Довечера, ако е готова колата.
Какво ще правим дотогава?
Аз знам, защо не видим какво е станало с близките ти?
Да.
Сигурно ще е просто,
като знам вече, че съм напуснал града на 27 септември 1928.
Точната дата. Как си я запомнил?
Ти не би ли запомнила точната дата
на нещо, което се е случило тъй отдавна?
Не. Освен ако не е било нещо ужасно.
- Да.
Е, да си допием кафето. Ще отидем до архива.
Архива ли?
Мисля, че там ще открия нещо за моите близки.
След това отиваме на покупки.
АРХИВ НА АЙВЪРСТАУН
Това беше особен случай.
Години наред не беше решен.
И един ден пипнаха някакъв тип, който обрал гараж или нещо такова.
Човек, който някога работил в дома на старата дама Айвърс.
На процеса се оказа, че той е убил старата дама.
Това е любимото ми дело.
Ето снимката му.
Няма много вид на убиец, а?
- Да. Малко е като уплашено зайче.
Наблюдавах го през целия процес. Нямаше никакъв шанс.
О'Нийл наистина се потруди над него.
- Уолтър О'Нийл ли? - Да, същият.
Обаче беше и малко драматично.
Той беше сгоден за племенницата
на убитата жена.
Но си свърши работата.
Журито беше единодушно.
- И какво стана с него? - Обесиха го.
Интересно, нали? Да докажеш убийство след толкова години.
Всичко е тук в папките, прочетете го.
- Благодаря, непременно.
"Да?
- Г-н Мастърсън. По уговорка."
Нека влезе, моля.
Точно 15:00 часа.
- Абсолютно. Влизай, Сам.
Трябваше да ме оставиш да чакам.
Големите шефове карат хората да чакат, не знаеш ли?
- Не и добрите шефове. - А ти си добър шеф.
Така е.
Завладяващо е, нали? Усещането за фабрика?
Когато леля ти беше собственик,
не можех да припаря тук.
А сега съм твой гост.
Или не?
Аз те поканих тук.
Марта, леля ти всичко на теб ли остави?
Бях единствената й наследница.
Никога няма да забравя как изглеждаше онази нощ на вратата,
подпряна на бастуна.
- Не искам да говорим за нея.
Добре. Добре.
Изглеждаш различно от сутринта. Чистичък, освежен.
Да, от парфюма, който използвам, мириша толкова хубаво.
На бас, че мириша тъй хубаво, колкото ти и Уолтър взети заедно.
Какво искаш?
- Мисля, че получих каквото исках. - Получих тайно оръжие.
А то е позиция, която работи за теб,
за да не се преработваш ти самият. Просто е.
И по-конкретно каква е?
- Конкретно ли?
- Половината. - Половината от какво?
Ти ще ми кажеш.
- Добре, Сам.
Ела тук.
Баща ми беше обикновен работник тук.
И моят баща също, когато беше трезвен.
Сега е моя собственост.
- Вече си квит.
Да, квит съм.
Бях на 21, когато го поех.
Тогава имаше 3 000 работници. Сега са 30 000.
Стигаше до оня портал. Сега стига до реката.
И всичко го постигнах сама.
Без Уолтър, без баща му.
Съвсем сама.
Половината от това явно ще е доста нещо.
Половината ще те направи мой партньор.
Точно това си мислех.
Някога замина оттук като малко мръсно хлапе.
Може пак да се случи.
Не съм длъжна да ти дам нищо, освен ако не искам.
Обаче искаш.
Хей, Тони!
Ела тук, бързо!
Да, Сам?
- Пожелай си нещо. - Бях на покупки.
Каквото поискаш. Имаш го.
- Добре се чувстваш. - Да, на седмото небе.
- Пийнах едно. - Какво толкова?
Куп злато.
Ударих джакпота.
Тони, ти ми носиш късмет. Вече ще те нося като талисман.
Наистина ли така мислиш, Сам? Че ти нося късмет?
Така е, и това е актив за човек в моя бизнес.
Тони Марачек, актив.
Тони Марачек, добро дете. Ще стоиш около мен, Тони Марачек.
Аз бях тази, която имаше късмет.
Странно, нали? Казвам, каквото мисля.
Върви си човек по улицата и едно момиче му иска цигара.
И кибрит, и пита за часа.
- Странно нещо е животът. - Това е философия.
Но е добра.
Знаеш ли с мен как е, Сам?
- Не. Разкажи ми.
Разказах ти.
- И дори да е свършило, бързо...
Виж, като не знаеш нещо, не говори.
Да ти покажа какъв тоалет си купих.
- Добре, да го видим.
8,95 долара.
Как ти се струва?
С теб в него...
- Здравей, Сам. - Тони.
- Да, Сам.
Чух ви да разговаряте.
Дори долнопробен хотел като този има вътрешен телефон.
Аз имам специални привилегии в този хотел, Сам.
Притежавам го.
Това е г-жа О'Нийл, Тони.
Здравейте.
- Значи това е момичето.
Казвам се Тони. Антония Марачек.
Банският костюм й стои чудесно, Сам.
Фигурата й е точно за него.
Много хубаво момиче.
Следващото ми шоу е в 20:00 часа.
- В твоята стая или тук?
Тони! - Да, Сам?
Г-жа О'Нийл съжалява, че го каза.
- Съжалявам, че го казах.
Добре, да го забравим.
- Тони. - Да, Сам.
- Излизам с г-жа О'Нийл по работа.
Нали затова дойде тук? - Да.
Скоро се връщам.
Аз нямам къде да ходя. Ще бъда тук.
Това не ми хареса.
- Аз се извиних.
Каза го с леден глас.
Ако искаш да й кажа нещо друго...
Каза, каквото можа.
Хайде да излизаме оттук.
Никога досега не съм била в такава хотелска стая.
Аз съм бил в твърде много.
- Точно както ги описват в книгите.
Завеси на прозорците, уиски на масичката...
Да останем тук, Сам. - Не.
Защо? Може да вечеряме тук.
- Не обичам рум сървис.
Добре, Сам.
- Хайде, да тръгваме.
Какво всъщност представлява твоята Тони Марачек?
Същото ме попита тя за теб.
Какви планове имаш за нея?
Тя е много независима.
- Едва ли. - Как се запозна с нея?
Живеехме в една и съща къща.
- В Айвърстаун ли? - Да.
Кога? - Сега. Сега и тогава.
Е, да се върнем към питието си.
За да продължим с твоята Антония Марачек, какво друго общо имате?
Таксита, хотели и Библии.
Не харесваме едни и същи хора и места.
Звучи като много стабилно начало.
Откога всъщност я познаваш?
От оня ден.
- Откога познаваш мен?
Марта, не съм сигурен, че изобщо съм те познавал.
Какво ще кажеш? Да се заемем с бизнеса.
Да си тръгваме оттук.
Сервитьор.
- Да, господине. - Сметката, моля.
Да, сър.
Уиски със сода.
Благодаря, господине.
- Почакай вън. - Сам, какво има?
Чакай отвън.
Чудесно! Чудесно! Чудесно!
Върнете му това, като се свести.
Кажете му, че съм почтен длъжник. Винаги си връщам.
Мисля, че ти казах да чакаш вън.
- Исках да гледам. - И видя.
Искаше ти се да го убиеш, нали?
Да, така беше.
- Това ли е мястото? - Да.
Харесва ми колата ти.
Знаеш какво е станало с жената на Лот,
като погледнала назад?
Какво?
Била превърната в стълб сол.
А какво е станало с Лот?
- Отишъл си. Без да погледне назад.
Познаваш Библията.
И ти щеше да я знаеш,
ако отсядаше в толкова хотелски стаи като мен.
Ще пробвам.
Хайде, да излезем навън.
Обичам да гледам града от това място.
Оттук не изглежда реален, нали?
И да го притежаваш те кара да се чувстваш могъщ.
Би ме разбрал, ако го притежаваше.
Айвърс, Айвърс, Айвърс.
Айвърс.
Ако сега някой попита как се казвам,
ще кажа Марта Смит.
Мирише ми на дим.
По-добре да погледна.
Сигурно е имало някакви деца.
- Сам, недей. Остави го да гори.
Като малки идвахме тук и си наклаждахме огън.
да.
Остави го да гори, Сам.
Добре.
Тогава смятахме, че това е истинско.
А онова...
Онова дори не съществуваше.
Точно сега ми заприлича на моята Марта Смит.
Само да не беше избягал.
Чаках те,
помня, че дълго чаках в дъжда, но ти не дойде.
Дай ми една цигара, Сам.
Само да не бе заминал от града.
Нямах към кого да се обърна.
Какво каза, Сам?
- Нищо. Нищо не съм казал.
Когато разбрах, беше твърде късно.
Прекалено късно.
Едно нещо води до друго и...
Какво друго?
- Не ми се говори повече.
Не, продължи, Марта. Ще ти олекне.
- Какво друго? - Къде бях?
Едно нещо води до друго.
Щеше да е толкова различно, ако не беше избягал.
Щеше да си ти, вместо Уолтър.
Или ако ме беше възпрял. Когато вдигнах бастуна,
защо не ме спря?
Знаеше колко я мразя. Защо не ме спря?
- Аз не бях там, Марта.
А аз стоях там, когато вече беше свършено.
Ти...
Ти не си бил там?
- Не, Марта. - Не бях там.
Тръгнах си, когато леля ти влезе в коридора.
Не исках да вися там. И без това имах достатъчно проблеми.
Така и не видях какво стана.
До тази вечер така и не знаех за леля ти или за онзи човек.
Онзи, когото обесиха. Когото ти и Уолтър сте убили.
Сам, помогни ми. Помогни ми.
Добре, Марта.
Разкажи ми. Говори.
Добре, Сам.
Не бях си представяла, че човек умира така бързо.
Все си мислех, че тя ще е с мен, където и да отида.
Че никога няма да умре.
Но се оказа, че не е така.
Очаквах да я намеря, като се върнах в стаята си.
По-късно почнах да се страхувам.
Съдебният лекар и полицията проявиха съчувствие.
Лекарят беше внимателен.
TПовярваха на разказа ми. Това, което казах на бащата на Уолтър.
През онази нощ спах дълбоко и спокойно.
Как спа в нощта, когато обесиха онзи човек?
Не след дълго разбрах защо бащата на Уолтър ми повярва.
Все едно леля изобщо не бе умряла.
Той зае мястото й.
Той искаше синът му да се издигне
и оттогава аз бях обвързана с тях двамата.
Стана толкова непоносимо, че исках да им кажа истината.
Но той умишлено ми внуши такова чувство на вина
и така описа какво би ми се случило,
че полудявах от страх.
Той добре използваше този страх.
За да го засили, направи ме част от друго престъпление.
Моите показания пратиха невинен човек на бесилото.
И той използва това, за да ме омъжи за Уолтър.
Сам, няма да избягаш отново!
Искам те тук, Сам.
Толкова дълго живях вътре в себе си
и отчаяно исках нещо друго, което диша и живее.
Трябваше ми пространство да дишам.
Сам, моля те!
Моля те, остани, Сам!
Лека нощ, Марта.
Тони, будна ли си още?
Тони?
- Да.
Аз съм. Сам. Може ли да вляза?
Да, Сам.
Може ли да светна?
След малко.
Бях заспала дълбоко. Боли ме главата.
Добре.
Трябва да ти кажа нещо, Тони.
Да, Сам.
Тони.
Ти плачеш.
Плачеш, защото си видяла...
Била си на прозореца, когато дойдохме.
Е, това исках да ти кажа, Тони, че...
Марта и аз.
Нямаше нужда, Сам.
Отношенията ни не бяха обвързващи.
Затова исках да ти кажа.
Това започна отдавна.
Още не знам как ще приключи.
Какво искаш да ти кажа?
Не знам.
- Какво искаш да направя? - Не знам.
Трябва само да ми кажеш истината.
Както направи ти, когато ония биячи ме работиха.
Сега сме квит.
Сега аз съм като пребита.
Съжалявам, че го казах, Тони.
Виж, дете.
Аз съм ядосан на себе си, не на теб.
Искаш ли да си тръгна?
Ти искаш ли да си тръгнеш?
От теб зависи, Сам.
Тук съм по случайност.
Не поставяй нещата така. Ти си тук, защото ...
ние така искахме.
А сега?
Не съм сигурен.
Ало. Хотел "Гейбъл"?
Искам да говоря със Сам Мастърсън.
Остави телефона.
- Ало, Сам. Уолтър е.
Знам, че не те безпокоя.
Марта току-що дойде.
Е, какво искаш?
- Искам да дойдеш тук.
Сега. Веднага.
- Луд ли си? Прислугата... - Освободих ги за вечерта.
Ти си пиян.
Имах какво да пия, но не съм пиян.
Сигурно ще е глупаво да те питам къде си била.
Да, така е.
- Сам не заминава, нали? - Попитай го, когато дойде.
- Току-що получих отговора. - Тогава няма повече въпроси.
Не, научих това, което исках.
Сам, суперменът.
Сам, мръсното хлапе от лошата част на града.
Ще се преоблека.
Не искам да ме вижда два пъти в една и съща рокля.
Влез.
Тони. Тръгваш си, а?
- След един час тръгва автобус.
Тони.
Сам, така е по-добре.
Виж.
- Сам, върнах се тук с теб,
защото ти каза, че не обичаш да те командват.
Хареса ми, когато го каза.
Търсеше си белята, но тя беше хубава беля.
- А сега... - Сега какво?
Сам, видях я. Ще пострадаш.
Остави я, Сам.
Напусни града. Дори и без мен,
просто замини.
Не мога.
- Поне още не.
Ще ти трябват малко пари.
Не, благодаря. Нека се разделим на чисто.
- Ще се видим. - Да.
Ще се видим.
Къде е Марта?
- Горе е, облича се за повода.
Да се качим горе.
Защо ми звънна?
- Имам гатанка, Сам.
Може би ще ми помогнеш да я реша.
Гатанката гласи:
"Какво ще направим по случая с мен, Марта и теб?"
Звучи като стих.
Ако имаше рима, щеше да се римува с "убийство".
Той е пиян. Цяла нощ пие.
Само начертай линия и ще вървя по нея.
Или пък изпитай ума ми,
питай ме нещо, например, каква е целта на живота ми?
Опитах се да му попреча да ти звъни.
- Ти си егоист, опортюнист.
Знаеш отговорите на всичко, нали?
А какво знаеш за мечтите?
- После се зарадвах, че ти звънна.
Уплаших се от него, Сам.
Тя се уплашила от мен.
Сънувах нещо, Сам. За теб.
В съня ми ти не беше хубав труп.
- Може да е бил някой друг.
В други сънища е имало други.
- Казах ти, че е пиян.
- "Други" ли каза? - Горкичката Марта.
Животът й беше така празен.
Така ли ти каза тя, Сам?
Не го искам тук, Сам. Разкарай го оттук.
Сега ти си всичките й мъже, Сам.
- Сам, махни го... - Говори още.
Аз съм всички тях в един.
Ти си фитнес-инструктор във Филаделфия.
С мускули вместо мозък и любов към безвкусните стихове.
Ти си някой си Пийт, в Ери, който мирише на риба и пее.
Ти си най-добрият бек и не си успял да станеш адвокат,
но си искал да станеш инженер.
Ти си човек, дошъл да смени една гума,
а после си станал добре платен инспектор.
Както и още много други.
Но най-лошото е, че си този, който дели с мен единственото право, което имам над нея.
Питай я, Сам. Питай я: "Марта, вярно ли е?"
Ами ако е вярно? Ти какво очакваше? Тя не е искала да се омъжва за теб.
Ако уважаваше себе си...
Омъжи се за мен, защото така нямаше да проговоря.
Лъжеш! Твоят старец я е принудил!
Докога очакваш тя да ти се отплаща?
Вечно.
Каквото и да ти се случи, ще си го заслужил.
Какво може да се случи, Сам? Да ти кажа ли?
Тя ще те накара да ме убиеш.
Както накара мен да пратя невинен човек на бесилото.
Казах ти как стояха нещата. Идеята беше на баща му...
Тя разказа ли ти как в полицейското управление
погледна човека в очите, без да мигне,
и каза: "Да, това е той.
Той дойде в къщата онази вечер.
Той уби леля ми."
Това дори баща ми не можа да го каже.
Горкият ми скъп, покоен, алчен баща.
Но той се съгласи, аз също.
- Той лъже. - Вярваш ми, нали, Сам?
- Вярваш ли й, Сам?
Марта, поне сега кажи истината.
Кажи колко те беше страх от неразкрито убийство.
Каква заплаха беше това за властта
и богатствата, които така обичаш.
Които и аз се принудих да обичам.
Кажи защо станах областен прокурор.
Кажи защо ме накара да обеся онзи.
- Не лъжи! - Не лъжа!
Те бяха пиявици! И двамата. Искаха всичко.
- А аз - само теб. - Аз съм нищо.
- Всичко дадох на теб! - Глупости!
Тогава ме остави!
Ти си луда.
Аз също.
Виждаш ли, Сам, колко сме близки?
Не разбивай щастливото ни гнездо.
Или аз, или ти.
И не се ли откажеш сега, хак ти е!
Не си мисли, че съм пиян. Не съм.
Просто ми се гади.
Гадно ми е на душата.
Марта, помогни ми.
Моля те.
Сам, вярваш ми, нали?
Сега, Сам. Направи го сега. Освободи ме.
Освободи и двама ни.
Паднал по стълбите и си счупил черепа.
Така е умрял.
Всички знаят какъв пияница беше.
Сам, толкова ще е лесно.
Мислех, че ме обичаш.
- И аз така мислех.
А сега ме мразиш.
- Сега те съжалявам.
Когато си мечтаех да се върнеш...
Целият ти живот е бил една мечта.
Мислех, че ще бъдеш онзи Сам, когото помня от малка.
Марта, ти си болна.
Можех да идвам при теб, когато бях в беда.
Умът ти е болен, това имам предвид.
- И ти ми помагаше.
Толкова болен, че вече не правиш
разлика между добро и зло.
Ти си убивал. Пише го в досието ти.
Никога предумишлено.
Сега добре ли си?
Добре съм.
Падна по стълбите.
Спомням си.
Ти ме пренесе дотук?
Да.
Имаше своя шанс, Сам.
Линията е тънка. Между живота и смъртта.
Ти каза, че аз не правя разлика
между добро и зло.
Какво е добро за Уолтър и мен?
Да кажем истината?
- Мисля, че да. - И да ни обесят?
Няма да ви обесят. Не и ако признаете. Само затвор.
Да, ще гния в затвора до смъртта си.
И защо? Каква е вината ми?
- Убийство.
- Каква беше тя? - Човешко същество.
Гадна, злобна старица, която не е направила нищо за никого.
Виж какво направих аз от наследството.
Давах за благотворителност, на болници,
дадох работа на хиляди хора.
- Какъв беше той? - Друг човек.
Крадец, пияница, който щеше да си изгние в канавката.
Никой от тях нямаше право да живее.
- Ти мислеше, че и Уолтър няма.
Сбогом, Марта.
Сам.
Сам си тръгва.
Чу ли какво казах, Уолтър?
- Да, чух те.
Не можем да го пуснем, нали?
Марта чака отговора ти, Уолтър.
Винаги ще се страхуваме от него. Не можем да живеем така.
Ще бъде глупаво да го пуснем, като знае толкова.
Малко ще ти е трудно да се оправиш.
- Влязъл си с взлом. Искал си пари.
Аз съм те застреляла при самоотбрана.
Мога да убия при самоотбрана.
Законно е, нали, Уолтър?
Нали е законно, Уолтър?
Ще го повярват, Уолтър.
Аз имам досие.
Прекрасно дело, ако Уолтър ти бъде свидетел.
Да се обзаложим ли?
Съжалявам ви.
И двамата.
- Ти го обичаш. - Мразя го.
Затова остави пистолета.
- Беше ме страх.
За пръв път в живота ми изпитах страх.
Мислех, че няма да останеш до мен, че ще ме изоставиш.
Не, Марта, няма да те оставя. Аз те обичам.
Не плачи, Марта. Не си ти виновна.
Нали, Уолтър?
- Нито пък аз. - Нито баща ти или леля ти.
Никой не е виновен.
Просто така стоят нещата.
Зависи какво искат хората и колко го искат.
И колко им е трудно да го получат.
Той приближава портала.
Радвам се, че си тръгва.
Той винаги ще бъде тук.
- Няма, Уолтър. Няма.
Не се страхувай.
Ще видиш, нещата между мен и теб ще се променят.
Все едно...
Все едно нищо не се е случило.
Ще ме целунеш ли, Марта?
Ти ми вярваш.
Айвърс, Айвърс, Айвърс.
Не.
Не, Марта Смит.
Веднъж изпуснах автобуса и имах късмет.
Исках да видя дали ще имам късмет.
За втори път.
НАПУСКАТЕ АЙВЪРСТАУН Най-бързо развиващият се Американски град
Не поглеждай назад, миличка. Никога не поглеждай назад.
Знаеш какво е станало с жената на Лот, нали?
Жената на кого?
Жената на Сам.
К Р А Й
BG